Sønnen min er død.
Jeg kjente etter og oppdaget at jeg ikke følte noen sorg.
Lidelsen er som et malt bakteppe.
Tårer gir meg ikke bedre kontakt med verden.
Sønnen min ble borte fra meg som løvet fra et tre.
Og jeg tapte ikke noe. Joseph la grunnen for livet mitt videre.
Tapet er blitt til min grunnmur.
Joseph har gjort meg til sin sønn.
Det gir meg en enorm glede.
I 1965 fikk Abel og Junon sitt første barn, sønnen Joseph.
To år senere kom ei lita jente: Elizabeth.
Da han gikk i barnehagen, fikk gutten blodkreft: Burkitts lymfom.
Joseph måtte ha beinmargtransplantasjon.
Men familiens beinmarg passet ikke.
Junon sørget for å bli gravid, men her fantes heller ikke redningen.
Abel dro til et sykehus i Paris med den syke sønnen.
Junon fødte i Roubaix.
Lille Henri ble født forgjeves.
Joseph døde 18 måneder senere. Han ble 6 år.
Foreldrene tok ikke med babyen i begravelsen
Elizabeth var nå eldst.
Seks år senere fikk Junon et siste barn: Ivan.
Langsomt bleknet minnet om Joseph.
EN JULEFORTELLING ROUBAIX!
Junon!
- Hva skjedde, Junon? - Ingenting.
Helt tåpelig. Jeg bare falt.
DEN ELDSTE
Jeg er steril.
Jeg er ulykkelig. Sint.
Jeg syder av raseri.
Jeg hater til og med deg.
Jeg kommer hit en gang i uka, og den samme sorgen fortsetter.
Jeg ser ikke slutten på det.
Hvem sørger jeg over?
Du sørger...
Det er ikke broren min Joseph.
Vi snakker stadig vekk om ham.
Ingen bryr seg om sønnen min, enda han lever.
Jeg føler at noen er død, og jeg vet ikke hvem det er.
Det er tåpelig. Jeg har ikke mistet noen nylig.
Jeg har selvsagt prøvd å finne ut hvem jeg ikke klarer å begrave.
- Jeg finner ikke ut av det. - Det er klart.
- Men fortsett å prøve. - Det er det hele.
Men det jeg har fortalt, er vel en metafor.
Jeg vet bare ikke for hva.
Jeg mangler ingenting. Absolutt ingenting.
Hvorfor hater du broren din?
Min avsky vokste med årene.
5 ÅR TIDLIGERE Var Henri blitt fæl, eller hadde jeg aldri likt ham?
Han kjøpte et teater og satte opp stykkene mine.
Jeg hatet å stå i gjeld til ham.
Jeg representerer teaterets tidligere eiere.
- De fikk aldri betalt... - Min klient er dessverre insolvent.
Om jeg ikke betalte, så kjøpte jeg teateret.
Nå skal jeg selge det. Da får vi igjen det dobbelte.
Du er på ingen måte forpliktet til å dekke din sønns gjeld.
Moralsk sett er jeg det. Henri er for tiden ekstremt fattig.
- Kan du bekrefte det? - Ja visst.
- Ja, min klient er for tiden fattig. - Og far kausjonerte.
Etter loven skal det tas beslag i hans eiendom.
Jeg slår ikke hånden av ham, uansett hvilke tabber han har gjort.
- Selger jeg alt, kan det gi 700 000. - Beløpet kan bli mye lavere.
Det er bare et kortvarig likviditetsproblem.
Vi skal verken selge huset eller fargeriet.
Jeg har en løsning, Henri.
- Kan du bli med utenfor litt? - Ja visst.
Her er tre veksler. Min klient vil innløse hele saksøktes gjeld.
Pappa, jeg stiller en betingelse.
Jeg vil ikke se Henri mer, og han skal aldri mer snakke til meg.
Ikke komme på besøk, ikke overraske meg med gaver.
Ikke treffe sønnen min eller andre i familien.
Det går ikke, vennen min. Dere er barna mine.
Du gjør hva du vil i forhold til Henri.
Men jeg vil ikke tvinges til å tåle ham.
Ikke hos deg, ikke hos Ivan, Simon, på restaurant, på ferie.
Et helt urimelig krav til min klient. Jeg er rettsoppnevnt...
Mine klienter vil bare ha det han skylder dem.
Madame, deres privatliv er ingen sak for domstolen.
Der hvor jeg er, skal ikke Henri være.
Der skal ikke han tilhøre familien.
Henri betalte aldri for seg. Han stjal fra kassa.
Han ville selge det som ikke tilhørte ham.
Ville heller i fengsel enn å være redelig.
Men jeg reddet ham en siste gang.
Din søster ville vitne mot deg og frata deg ledelsen for teateret.
Jeg fikk forhindret det siden dere er i familie.
Din søster forlangte å få slippe å se deg mer.
Jeg mener hun sa at du var... utstøtt.
- Utstøtt? - Ja, det var visst ordet hun brukte.
- Jeg beklager. - Svindler! Drittsekk!
Ja ja. Jeg skal spise hos søstera di.
Så tar jeg toget kl. 22. Skal vi ta et glass sammen på stasjonen?
- Kl. 21.30? - Ja.
Du havnet ikke i fengsel. Det var da godt.
Etter seks ukers varetektsfengsel ble tiltalen frafalt.
Broren min var ute av livet mitt.
- Du beskriver ham som djevelen selv. - Han er det.
Alminnelig. Forskrudd. Banal.
Å bli så avvist av sin mor strider mot naturen.
- Hvorfor er hun så imot sønnen sin? - Det har jeg fortalt.
Henri er forutsigbar. Som ondskapen.
SAMTIDIG, I ROUBAIX
- Det er meg. - Nå? Hva sa de?
Jeg har nå "refraktær anemi".
Prognosen er katastrofal. Jeg skjønte ikke legene så godt, men...
Statistisk sett har jeg to dødsdommer.
Jeg har en kreftform som med 75 % sannsynlighet vil drepe meg.
Eneste sjanse er beinmargtransplantasjon.
Men det er også stor fare for at transplantatet dreper meg.
Så du har ikke store sjanser?
Nei. Du var ikke særlig godt tjent med meg.
Da gjelder det å satse dristig.
- Som i poker. - Jeg er dårlig i kortspill.
Det er 25 % sjanse for at søsken er kompatible.
- Du har ikke lenger søsken. - Dumt at broren min døde så ung!
Selv om donoren er perfekt, kan transplantatet drepe mottakeren.
Da er det ikke kreften som dreper.
Det heter... GVH. Graft versus host disease.
- 35 %. - Er vi nødt til å ta den sjansen?
Stråling eller cellegift nytter ikke.
- Jeg har uhyre sjeldent blod. - Det har jeg aldri tvilt på, skatt.
PARIS, KL. 01
Hei. Hvordan går det?
- Hvor er han? - Der inne.
Nå, vennen min? Hva er det som har skjedd?
Jeg kommer... hit...
Men...
Men?
Paul. Det gikk ikke noe tog før. Jeg skulle vært her og støttet deg.
- Så Elizabeth meg? - Ja.
- Jeg skremte henne vel. - Fortell meg om kniven.
Paul. Får jeg komme inn?
Gutten fikk nok et sjokk i morges. Han hørte om det med Junon.
Du må ta dette.
Jeg må ha frisk luft!
Om natta tar de blodet mitt.
DET MELLOMSTE BARNET
Jeg må få sangen ut.
En ildkule i magen min.
Syre som tærer på leveren.
Stikker noen en finger i øyenhulen min,
så er den tom.
- Har du noen vi kan varsle? - Jeg er gift!
SYKEHUSET I ROUBAIX- HEMATOLOGISK AVDELING
Vi har henvendt oss til donorbanker.
Men det er fare for at vi aldri finner riktig beinmarg.
- Hva med blodplasma? - Det samme problemet.
Du har et veldig sjeldent gen.
Og hva skjer da?
Regelmessige blodoverføringer. Men du vil stadig få infeksjoner.
Sjansen for å overleve 5 år uten behandling er 10 %.
Alternativt?
På spedbarn sprøyter vi inn beinmarg fra en av foreldrene.
Men sjansene for at det skal lykkes, er ørsmå.
Og omvendt?
Fra barn til foreldre.
- Det gjøres ikke. - Hva skyldes det?
Det er en desperat løsning.
Hvorfor skulle ikke Elizabeth redde livet mitt?
Det er litt kaldt. Det er bedøvelseskrem.
- Er du redd? - Ja.
Jeg skal bare stikke her.
Det tar ett minutt og gjør ikke vondt.
Vent.
Du er tapper.
DET YNGSTE BARNET
Ivan Vuillard. Jeg er onkelen til Paul Dédalus.
Søstera di venter på deg nederst i gangen.
- Hvordan er det med ham? - Jeg vet ikke.
Han har spurt etter deg.
Paul har vel hørt at onkelen hans ble regnet som gal i ungdommen.
Røyk?
Sprit? Ikke det heller?
På skolen satte de antenner i hodet mitt for å lese tankene mine.
Du har ingen antenner, verken i hodet eller i ræva.
Det gikk dårlig etter ferien. Hjemme gikk jeg over streken.
Hva sier faren din?
At jeg står alene fordi jeg ikke har gode kamerater.
- Har du dårlige kamerater? - Nei, jeg kjenner ingen på skolen.
Da jeg var på din alder, ble jeg...
Jeg var 15 år, og livet mitt krympet til en kvadratcentimeter.
Lidelsen var altomfattende, men jeg skjønte det ikke.
Og så en natt skjønte jeg det.
Søstera mi sa: "En dag vil du se at det var fantastisk."
Hun hadde rett. Det var fryktelig skremmende, men svært vakkert.
Du vil også få gode minner. Men nå skal vi få deg ut herfra.
En maler som har sans for pupper og lår, han er frelst.
- Hvem sa det? - Auguste Renoir. Hvem ellers?
- Har du testet deg for Junon? - Ikke ennå.
- Min beinmarg passer neppe. - Du kunne jo prøve.
Hun er tross alt tanten din!
Hold kjeft!
Jeg traff nevøene dine på søndag. Ivan har sendt bilder.
Å, fanken, så store de har blitt!
- Går Baz i barnehagen? - Ja.
Synd at du ikke ser guttene mens de er små.
Hvorfor sier du ikke det til Elizabeth?
- Har du truffet dragen? - Søstera di er en papirtiger.
Hun brummer, men hun biter ikke.
Jeg har ikke sett henne på en måned.
Jeg var egentlig invitert til henne med foreldrene dine.
Men så skjedde det noe med sønnen hennes.
Paul? Har du noe nytt om Paul?
Aldri noe nytt om Paul. Ikke etter at han fylte 6 år.
Søstera di overbeskytter ham.
Gutten er ensom.
- De tok blodprøver av ham. - Hva skal de med blodet hans?
- Skjoldbruskkjertelen. - Idioter!
Abel har sendt meg et skjema ang. testen for Junon.
Vi har alle fått det.
Jeg ba Jean-Jacques vurdere Pauls kromosomer.
Paul passer som donor.
- Og du, da? - Nei. Jeg gjør ikke det.
Nå skal en ekspertkomité vurdere om Paul får bli donor.
- Hva mener Claude? - Han var veldig imot det i dag.
Paul vet ikke om det.
Jeg venter på resultatene mine. Vi har barna mine.
- Henri har ennå ikke testet seg. - Henri er et svin.
Dette er min manns hus. Han arvet det da vi giftet oss.
Siden har vi bodd her.
Vi har gjort mye med huset, og det har blitt svært komfortabelt.
Abel og jeg er blitt gamle og bor fremdeles her.
I den stolen sitter Abel og leser avisen.
Ved dette lille bordet skriver jeg brev.
Barna våre har flyttet. Iblant er de her på ferie.
Barnebarna leker på loftet slik foreldrene deres gjorde.
Men for fem år siden ble Henri ustøtt av Elizabeth.
Det ble mindre liv i huset.
I år skal hele familien samles på grunn av sykdommen min.
Dattersønnen min Paul har problemer for tiden.
Legen min har sendt en forespørsel til en donorbank i San Francisco.
Vi leter fortsatt etter en passende donor.
Besta! Vi fikk sprøyter på sykehuset!
Jeg kjente ingenting. Jeg lo da de stakk meg!
- Tror du vi får arr? - Gå og heng opp jakkene deres!
- Baptiste sa noe morsomt til legene. - Fortell! Kom igjen!
- Jeg tør ikke. - Jo, kom igjen!
- Få høre! - Slipp meg, mordere!
Og så gråt du, skatten min. Det var greit.
Gå og heng av dere nå!
Hvorfor er du gammel, og kona di ung?
Fordi jeg liker svært unge kvinner.
Og da jeg traff Junon og fridde, ville hun ha meg.
Ja vel.
- Kommer jeg eller Basile til å dø? - Dere er jo ikke syke.
Ikke som Junon. Men hvis Baptiste blir overkjørt og dør...
Hvis du ikke bruker fotgjenger- overgangen og blir påkjørt, -
- gir jeg deg så fæl juling at selv døden stikker av!
I dag ble Basile og Baptiste testet. Vi får resultatene på tirsdag.
Vil du snakke med dem? Hold opp!
Nei, det er moren din som prøver å forføre meg her!
- Er det gutten min? - Ja, det er Ivan.
Hun har det bra.
Dette er ikke nitrist. Sykdommen utvikler seg gradvis.
- Vi har aldri sex når barna er her. - Litt sjeldnere, men...
Gå bort!
Si ifra om resultatene dine, og minn Henri på at han må teste seg.
Da venter vi deg og Sylvia den 22.
Moren din ber meg hilse.
Stakkars Ivan. Kona hans er lat. En byrde.
- Hva? - Med alle de barna.
Hun har bare to, og du hadde fire!
- Ja, men Sylvia er trist. Ikke sant? - Jeg er svært glad i den jenta.
Hun har hjulpet Ivan, men hun er absolutt ingen helgen.
Ett katalognummer interesserer meg.
Et smaragdsmykke med utropspris på 25 000.
Du skal få snakke med kompanjongen min.
- Beklager, jeg forstyrrer visst. - På ingen måte, unge mann.
Jeg er nevøen din.
Jøss! Paul.
Er du ikke på skolen, da?
Jeg gir blaffen i det. Det er hyggelig... Så rart å se deg!
Du vet vel at Junon trenger en transplantasjon.
Har du testet deg? Ivan har allerede skjelt meg ut i telefonen.
- Jeg skal ta den helvetes testen! - Jeg vil at du skal komme til jul.
Jeg har vært på psykiatrisk sykehus fordi jeg fikk et sammenbrudd.
De har sluppet meg ut.
Dra hjem. Si til moren din at du har vært her. Jeg skal ringe til Claude.
Takk.
22. DESEMBER, BREVET
Elizabeth. På oppfordring fra sønnen din møtes vi til jul.
Hvilke ord kan dekke over fem års bannlysning?
Ingen, er jeg redd. Eller du mangler styrken til å finne dem.
Man bør ikke gjøre noe som man ikke kan gjøre godt igjen.
Sånn sett kan Junon tillate seg nesten hva som helst.
Andre kan bare håpe på tilgivelse.
Du og din mann ble overøst med velvillighet.
Men urimeligheten, brutaliteten som nå preger familiestrukturen, -
- overgår min fantasi. Det har mytiske proporsjoner.
Og jeg vet ikke hvilken myte det dreier seg om.
Hva skjer i jula? Ingenting, så klart.
Men det kan være bra å sette ord på ubehaget, -
- for så å beskytte seg bak bekvem likegyldighet.
Jeg vet om få som er blitt hatet som meg, og det forbløffer meg.
På et eller annet vis må jeg trakte etter det.
Mens jeg skriver, morer det meg at brevet blir som en Kafka-parodi.
Som starten på en novelle.
Går det bra? Vi er snart framme.
Det er altså som om de mentale og sosiale drapsforsøkene har -
- forvandlet meg til en romanfigur.
Å måtte treffe foreldrene mine på kafeer-
- fordi min tilstedeværelse var motbydelig.
Besøke en brydd lillebror i smug.
Få vite at når søstera mi ikke fornektet meg, -
- så bidro hun til de uanstendige angrepene på meg.
Alt dette er dårlig beskrevet, sett gjennom ensomhetens prisme.
Hvilke ord kan du nå skrive -
- for å formidle ekte godhet etter alt det onde?
Muntlig oppnår man mer. "Jeg sverger", sier man i retten.
Dette siste forvirrede avsnittet for å si at jeg ikke forventer svar.
Du vil ikke finne ordene. Det forstår jeg.
I dag ser jeg på deg med en brors medfølelse.
Uvørne søster, du har såret din familie.
Som ei lita jente med en knust vase som hun ikke kan lime sammen igjen.
Et idiotisk spill gikk galt. Henri.
Hei.
- Ivan, da? - Han er seint ute.
- Han har vel jobbet? - Og du?
- Nei. - Hva er det der?
Malerier... til Abel.
Jeg er latterlig, hva?
Der er han.
- Jeg har ventet i nesten en time. - Du er for god for meg!
Du trekker deg unna. Hva skjer oppi her?
- Ingenting. - Er du ulykkelig?
Ja, hele tiden.
- På grunn av meg? - Nei.
22. desember på toget til Roubaix -
- så jeg på Ivan og fetteren. Begge halvsov.
Junon hadde ringt til alle. Vi skulle snakke lavt, -
- ikke tøyse med Paul, jage bort Ivans barndomsvenner.
Paul måtte få fred for smågutta.
- Jula ble nok trist. - Ingen gjester!
- Hva med forsyninger? - Vi må gå til Spatafora for å få dop.
Dere stenger dere alltid inne her!
- Vi er veldig redde for å gå ut. - Ja, vi vil helst være innestengt.
Pappa!
Det siste stykket ditt fikk mye ros i avisen her.
Mannen din lykkes med alt han gjør.
- Paul, da? - Hjemme hos dere.
Han har vært utafor etter at han ble skrevet ut.
Stakkars, lille Paul.
- Etter jul blir han innlagt igjen. - Fint at han ville møte onklene sine.
I Lille fikk to menn seg en rask røyk.
Jeg har behov for å hjelpe gutten.
Jeg ble også gal da jeg var på hans alder, men ble ikke innlagt.
Han ble sperret inne! Jeg måtte få ham ut.
Da jeg var 16, kunne jeg ikke hjelpe meg selv.
Så når jeg hjelper nevøen min i dag, er det meg selv jeg hjelper.
Jeg har ikke fått tak i Henri. Jeg er bekymret for ham.
- Jeg prøvde å hjelpe ham før. - Han gjorde det så bra på skolen.
- Kan ikke dere to slutte fred? - Jeg fryder meg over fallet hans.
Jeg kritiserer deg ikke, men jeg er ikke blind.
Du er fjern. Ingen tør å snakke til deg.
Typisk! Du er besatt av Henri mens mamma kanskje skal dø.
Alt som liten ville du at verden skulle være perfekt.
Men broren din var ikke perfekt, og sønnen din er ustabil.
Paul vet at han passer som donor.
- Paul? - Ja.
- Hva driver du med? - Ingenting.
Det er så mørkt her inne.
Jeg vil ikke bare sitte inne.
- Jeg orker ikke teaterstykket. - Ungene elsker det.
- Har dere snakket med Henri? - I går. Han kommer den 24.
Mer! Mer!
Så tung du er! For en banditt!
La ham være!
- Sylvia. - Hei.
- Hvor kan jeg gjemme fyrverkeriet? - Ungen min!
Kjære nevø!
- Hvor er Paul? - Han venter på dere i stua.
- Å, der er du. - Ja.
Å, beklager.
- Hvor skal du bo? - På loftet.
- Ta kontoret. - Nei da. Trenger du hjelp?
Nei takk. Ungene er nede.
- Her. - Takk.
- Hvor skal Elizabeth være? - Ovenpå.
Skal Henri sove her eller på hotell?
Alt til sin tid.
I kveld tar Elizabeth blomsterrommet, og Paul skal ligge på barnerommet.
Guttene sover hos dere. I morgen er en annen dag.
- Går det bra? - Jeg tar rommet til guttene.
Jeg må sove alene. De flytter inn til Ivan.
Unnskyld meg litt. Jeg skal bare hente noe.
Det er kriselageret mitt.
Dette var rommet mitt før, for... tusen år siden.
Nei takk. Jeg tar Haldol.
Hva så? Jeg kjenner til de pillene.
Som C-vitaminer. Jeg forsyner meg.
Madrassen.
Hun sover.
- Hun gjør ikke annet enn å sove. - Det ligger til familien.
Elizabeth. Elizabeth.
Stå opp, lille søster. Klokka er fire.
- Allerede. - Vi har kommet.
Har dere truffet Paul?
Kommer du?
Aldri fred å få!
Hvem faen er det som ringer på så seint?
Fy søren, Henri, du kunne vel ha ringt og sagt når du kom!
- Jeg kunne hentet deg på stasjonen. - Jeg leide en bil.
Jeg fant ei jente og tok henne med. Får hun bo her?
Du får ha ham unnskyldt.
- Abel. En glede å hilse på deg. - Faunia.
Hvordan kan en så vakker kvinne være sammen med en så håpløs type?
- Hvor er kona di? - På kjøkkenet.
Moren din!
Neste gang vasker jeg munnen din med såpe!
Hei, kjære bror!
Ikke vanskelig. Deg så jeg da du var tre år.
- Og deg så jeg på fødeklinikken. - Nei, det var ham.
- Så du er Basile. - Ja.
- Og du er Bastien. - Baptiste! Hadde du glemt det?
- Jeg heter Henri. - Ja!
Jeg roter med navn, men jeg kjente dere igjen.
- Dere forandrer dere. - Ugh.
Ugh.
- Hvor har du vært? - Jeg har vært opptatt.
I nesten seks år.
Kona til Abel. Faunia.
Han nekter å kalle meg moren sin.
Velkommen. Jeg har aldri hørt snakk om deg.
- I like måte. - Det er jeg som har kreft.
Det vet jeg.
Jeg har skrevet en skåltale til senere, men jeg er tørst.
- Jeg må ha noe å drikke. - Hent vin til onkel som er dranker!
Ja, vin! Jeg er kommet hjem og har behov for å drikke.
- Står til? - Bra. Hvor fant du henne?
Ikke verst, hva? Anlegger du skjegg?
Nei, jeg er sliten, og så fikk jeg vite at jeg ikke kan være donor.
Velkommen til Arkadia.
- Angrer du allerede? - Kutt ut!
Fordømte ulv!
Paul er blitt for stor, men smågutta...
- Størrelse medium. - Nei.
Jeg holder med deg. Både Abel og Simon har nektet.
- Var den der? - Vet ikke. Den gjemmer seg.
Eller er på ferie.
- Fetteren min Paul. Kjenner du ham? - Klart det.
Hei.
Ikke stå der og konspirer. Få unna treet. Se opp for lampa!
- Hei, min skjønne. - Hei, banditt.
Faunia. Sylvia.
Bestemoren min.
Joseph, storebroren min.
Broren til Junon.
- Simon som liten. - Og det var faren hans.
Og hun var kona di.
- Madeleine. - For et pussig navn.
- Hvor ble det bildet tatt? - I Milano.
Vi traff hverandre på en konferanse. Vi var gift i en måned.
- Så døde hun i en bilulykke. - Hun var vakker.
Dårlig til å kjøre.
Før var det så fint her. Det er forandret.
La oss skåle for helsa til Paul.
Det var fint da du var liten. Ingen trodde jeg var bestemor.
Du leide meg og kalte meg "Junon". Det elsket jeg.
- Vennen min. Fikk du en deilig hvil? - Man sover godt her.
Kvinner trenger søvn, særlig når de har barn.
Hei.
- Ta det rolig, da! - Nei! En hel jul edru?
- Man leser ikke ved bordet! - Ingen snakker. Jeg kjeder meg.
Jeg har en god nyhet.
Jeg har endelig kommet meg etter min kones død.
Jeg skal gifte meg igjen.
Nei, jeg fleiper. Det var en spøk. Jeg beklager, vennen min.
Men det bringer ikke lykke å gifte seg med meg.
Jeg har endelig testet meg. Jeg kan være donor.
Sånn er det.
Så, kjære mor, det er bare meg du kan stole på.
- L'chaim. - Na zdarovie.
Jeg ville neppe tatt imot beinmargen din.
Jeg vet ikke om jeg ville ha tilbudt deg den.
Kan jeg gå og legge meg?
Hvordan orker du at Henri snakker sånn?
Han er en spøkefugl. Det var sånn vi traff hverandre.
- Simon! - Hei.
Takk. Dette er en prøvelse! Henri så etter reaksjonen min.
Du gjorde gode miner til slett spill. Gå og legg deg nå.
Medisineringen din er komplisert!
- Når er møtet? - Jeg ringer og spør.
Jeg går ikke dit. Det er broren din som blir donor.
Du er taprere. Var jeg Junon, ville jeg foretrukket deg som donor.
- Henri irriterer deg. - Ja.
- Går det bra? - Ja.
- Her. - Takk.
- Du er fortsatt ikke glad i meg? - Det har jeg aldri vært.
Det er gjensidig.
Jeg har ikke vært noen god mor. Jeg var litt glad i søsknene dine.
- Men ikke som Abel. - Han elsker Elizabeth. Guttene...?
Jeg var også betatt av søstera di, og kanskje jeg har vært glad i Ivan.
Han var fryktelig stygg som liten. Det var jeg også.
Og jeg, da? Som nyfødt?
Jeg husket slett ikke hvordan du var som baby.
- Har du minner om meg? - Ja, da broren din døde.
- I hvilket år var det? - I 1971.
Da likte jeg deg. Du satt på verandaen.
Jeg ville på fanget ditt. Kjolen din var beige, fløyelsaktig.
Jeg klatret opp. Da tror jeg at jeg likte deg.
Du var tre år gammel. Og etter det?
- Krig! - Total.
- Jeg har vunnet. - Ikke ennå!
Du har myelodysplasi.
Jeg er frisk, og du trenger beinmargen min.
Så innbilsk du er!
- Nevøen din kan også være donor. - Gærningen Paul? Han er en idiot!
Det er din påstand. Jeg matcher godt med svært mange.
Jeg er lett å omgås, og mange trives i mitt selskap.
Til og med barnebarnet mitt som jeg knapt kjenner.
- Du er alene, og jeg er populær. - Og du kan finne andre givere.
Jeg vil ikke at de skal sprøyte inn de hvite greiene. Og fra deg!
Det kan endre blodtypen ens.
- Vil du ringe pappa og stikke av? - Nei.
Jeg er ikke noe glad for å ta dette.
Jeg skulle ønske du var stolt av meg.
Jeg liker deg som du er. Jeg er stolt.
Stolt? Jeg mislykkes med alt jeg gjør.
Elizabeth.
- Lille jøden min. - Hvorfor sier du det?
- Fordi du er den lille jøden min. - Det sårbare punktet?
Her. Vondt å støte borti noe.
Albuespissen. Andrée kalte den "den lille jøden".
Hva skjedde? Min kristne gutt ble helt jødisk.
Aner ikke. Men ikke kall meg det, din antisemitt!
- Kjekke jøde! - Jeg er den eneste katolikken her.
- Men du er litt jødisk. - Nei.
Går det bra?
Kjekke lille jøden min.
Er du sint?
Hvem er sint?
- Kjeder du deg? - Fryktelig.
Kofferten min er i bagasjerommet.
Jeg må jo skifte klær.
Du har ikke sagt noe. Dama til Henri er jo rålekker!
- Faunia? - Ja. Har du sett rumpa hennes?
- Nei, men det har du. - Klart det.
Rumpa er som Angela Bassets.
Du er ikke særlig observant, til maler å være.
- Hva syns du? - Om hva da?
Om alt! Jula, deg og Junons transplantasjon, barnebarna.
Jeg har lyst til å stikke av!
Å nei, du! Det var vanskelig å få dere alle hit.
- Så nå holder du deg her! - Ja, selvfølgelig!
Synd at vi ikke gjør dette oftere.
- At hele familien samles. - Med Henri og Elizabeth?
- Det er rene stammekrigen! - Vi har da savnet Henri.
Jeg trodde du avskydde ham. Jeg er glad i broren min.
Hva gjorde han mot Elizabeth?
Det er for skammelig å snakke om det.
Henri må ha gjort noe fryktelig. Jeg vet ikke.
Nå har jeg det! Han lå med søstera di.
Alle brødre prøver seg på det.
Ja, men da ville det være enklere.
Kanskje Abel vet noe?
Lå du med Henri da du var 16 år?
I så fall husker jeg det ikke.
- Og med fetteren min? - Aldri.
- Er du sikker? - Ja visst.
Jeg spør, for Abel liker deg svært godt.
Hvis du har ligget med samtlige menn i familien min, så vil jeg vite det.
Dere er jammen merkelige i familien Vuillard.
- Nei, vi er vanlige mennesker. - Det er bare noe dere tror.
- Far har et fargeri. Mor er husmor. - Bestemor skrev skolebøker.
- Hun var lesbisk. - Du har ingenting å komme med.
- Elizabeth er alminnelig. - Hun fikk Fields-medaljen.
- Mannen hennes fikk den. - Hun har skrevet fem teaterstykker.
Dere leser noter. Alle spiller et instrument.
Guttene mine skriver teaterstykker. Alle i familien er spesielle.
Jeg syns jeg er vanlig.
Visse steder har du underlige herligheter, syns nå jeg.
Elizabeth. Skal du ikke si noe?
Kom! Jeg holder ikke ut.
Det hjelper ikke stort om jeg banker opp Henri.
Paul skal treffe ekspertgruppen i morgen.
De er fem stykker. Barnelegen, anestesilegen...
En psykolog, tror jeg. Lederen for gruppen.
Og så husker jeg ikke.
Det kan bli ydmykende for ham.
Gjør du det igjen, slår jeg opp.
Jeg vet det, men ikke undervurder meg.
Det er sant. Jeg undervurderte deg.
Lyells syndrom. Huden blir betent.
Blæredannelse. Avstøting av hudområder. Kvelningsdød.
Når forbrenningene forverres, -
- overføres pasienten til en brannskadeavdeling.
Det står at mottakeren kan bli levende brent.
Få se.
- Det står jo ikke på fransk. - Jo da.
Du leser for fort. Det er veldig klart.
Det står ikke "bli levende brent".
"Betennelsesprosesser".
Jeg vil ikke ende opp som Jeanne d'Arc.
Jeg vil dø av en grei kreft, ikke brenne opp mens du ser på. God natt.
GJENFORENT
Simon!
- Spat! - Kommer du ned?
Kommer straks.
Står til?
- Hyggelig å se deg. - I like måte.
- Bra med helsen? - Ja.
- Familien? - Ok.
- Kjærligheta? - Jeg har holdt meg her, jeg.
- Får jeg komme inn? - Nei.
Sønnen til Elizabeth er ikke frisk.
- Og Junon er syk. - Jeg har hørt det, ja.
- Så ingen gjester i år. - Kan du gi denne til Junon?
- Er Elizabeth her? - Ja da.
Gi henne en klem fra meg. Går det bra med Sylvia?
- Ja da. - Kommer dere i kveld?
- Hvor da? - I sportshallen. Med Ivan.
Ha det.
Jenter!
Gaver. Spatafora.
Sikkert tjuvegods.
- Det er snilt. - Ja, han er snill.
Sønnen min ble innlagt, bestemoren ble syk. Jeg har regnet uten stans.
Dødelighet ved transplantasjon: 5 til 20 %.
Tilbakefall: 15 til 30 %.
Sannsynlighet for å bli frisk: 40 til 50 %.
Men faren for akutt G VH er 50 %.
Jeg sier ikke at jeg har vært innlagt.
- Her er Paul. Sett deg, du. - Hei, Paul.
Bare sett deg.
Er du der?
- Henri. Har du sett Anatole? - Han har vel gått ut for å handle.
- Hvem er Anatole? - Du er ikke kjent her i huset.
Anatole er ulven i kjelleren.
På denne årstiden drar han på skiferie.
- Hvem ga ham navnet Anatole? - Bestefar og bestemor.
- Før bodde han hos Rosaimée. - Men hun er for gammel nå.
Unnskyld meg, men kan du bli donor med det livet du lever?
Jeg aner ikke.
Vevstypen min er forlikelig, men når det gjelder resten...
- Hva er det? - Jeg vet ikke lenger.
Men det fins en liten sjanse for at Junon ikke er syk.
For pessimistisk. Forventet levealder øker med årene.
Her er det dere frykter. Junon er frisk, legene dreper henne.
5 år mindre, enda hun var frisk.
Det er bare statistikken som tilsier at sykdommen vil utvikle seg.
Dere kan ikke resonnere i segmenter og regne fra år til år.
Du kommer til å dø på et bestemt tidspunkt. Du dør ikke på en årsdag.
Blir man skadd eller dør, gjelder det totalt.
Du vil ikke dø 10 eller 12 %. Det skjer med hele deg.
Spillet er i gang.
Du tar imot behandling, eller lar være. Dør, eller dør ikke.
Gå fra det atskilte til et kontinuum. Se her.
Formelen for å overleve er et integral, fra 0 til uendelig.
1,45 år.
Uten transplantasjonen får du nesten et halvt år til. Tilsvarende...
Med behandling stiger dette til 3,7.
Nå ganger vi de 5 årene som ble borte, med den lave sannsynligheten.
De 2,3 ekstra årene som behandling kan gi, ganges med høy sannsynlighet.
- Får jeg lov? - Vær så god.
Om du er syk eller ikke, behandling gir i gjennomsnitt ca. 2 år ekstra.
Jeg vet at du helst vil stå over, men din eneste frihet er å satse.
Ekspertgruppen godkjente det. Paul kan bli donor.
Takk.
Mamma.
Jeg kommer tilbake.
Beklager.
Elizabeth. Du har faktisk store problemer med forholdet til andre.
Du har aldri et vennlig ord til kjærestene mine.
Meg fikk du kastet ut. Jo da, skatt.
Du får Junon til å gråte.
Altfor ung falt du for en som bare stikker av.
Så lagde dere dette barnet.
Og Ivan har fortalt meg...
- Hold kjeft. Jeg er her. - Ja, men du teller ikke.
Og triumferende vandrer han av gårde!
Her har ikke jeg tenkt å bli!
Vi var stolte av deg, Henri.
- Hvor er Faunia? - I rommet ved siden av.
Sønnen din ville kaste seg ut av vinduet i forrige uke.
Mannen din kommer, men stikker av gårde igjen.
Du jager jo alle ifra deg.
- Jeg var nesten ferdig! - Jeg blør igjen.
- Dette er for jævlig! - Sa jeg noe upassende?
Paul!
Du sårer alle. Ligg unna!
Du kaster bort livet ditt.
Det er ikke sikkert.
Ja, jeg driter meg ut. Ja, jeg har drukket.
Enten du slår opp eller ikke, så er jeg fortapt!
Jeg er drita full.
Vil du vite om feilene mine? De fins overalt her!
Konfirmasjonsbildet mitt. Første slåsskamp på skolen.
Denne juleferien er spolert!
Søstera mi behandler meg som dritt. Junon skal på sykehus.
Kom heller en annen gang. Dra, så er du snill!
Ta bilnøklene og reis.
- Hvordan var hun? - Hvem da?
Hun som gjorde deg slik.
- Madeleine. Hvordan var hun? - Det motsatte av deg, tror jeg.
- Var hun med hit noen gang? - Nei, det rakk hun ikke.
Jeg var skrubbsulten. Kan du lage kaffe til meg?
Pappa?
- Pappa. - La meg være i fred.
- Gråter du? - Nei da, jeg gråter ikke.
For tre uker siden fantes det ingen behandling.
Jeg sliter for å samle familien til jul.
T.o.m. Henri kom. Han kan være donor. Og sønnen din.
Så gjør hun seg vrang!
Spredning til leveren er greit, men ikke hudbetennelser!
Fortvilende!
Jeg giftet meg med henne fordi hun var modig!
Er dere livredde? Hvorfor det?
I verste fall mislykkes det.
Det går verre! Transplantasjonen lykkes.
Beinmargen din slår ut systemet hennes. Et nytt vesen vokser fram.
Med løvehode, geitekropp og slangehale.
Det er GVH.
Noe nytt tar makten over mottakerens kropp.
Hvis "vesenet" går fra forstanden, legger det mottakeren for hat.
Det ødelegger organene, beinbygningen, nervene, det hele.
- Hvor har du lært det der? - Samme det!
Når det har vunnet, dør det sammen med kroppen.
- Hvor er hun? - Aner ikke.
I blomsterbutikken? På yoga?
- Hvem er hun sammen med, da? - Hun bare forduftet.
- Jeg skal finne henne. - Bortkastet! Vi kranglet i hele natt.
Hun er sta som et esel. Hun vil ikke ta imot mer behandling.
- Det ser skummelt ut. - Det tar en time.
Da venter jeg. Jeg går rundt i byen.
Vær forsiktig. Jeg mener det!
- Her er det en liten knute. - Trykk her.
Takk.
- Du røyker for mye, Vuillard. - To pakker om dagen.
Jeg kan slutte når jeg vil. Og jeg drikker... mye.
- Er det dumt? - Transplantatet blir ok.
- Men det er risikabelt for deg. - Jeg er ikke avhengig.
Jeg kan slutte tvert. Samme faen for meg!
Du kan få delirium tremens under operasjonen. Du er ikke i form.
Gi meg det skjemaet!
Morn.
Jeg skal dra til Lille og handle. Blir du med?
Ja, men jeg har ikke lyst til å snakke.
Jeg har lite kontakt med familien, -
- så jeg vil ha enda mindre kontakt med familien til elskerne mine.
Er sykdommen din alvorlig?
Både ja og nei.
Det som er dumt, er at jeg kan dø av den.
- Har du donorskjemaet? - Nei, det har jeg rotet bort.
Da må vi fylle ut et skjema som du skriver under.
Henri har med så mange jenter hjem at jeg blander dere sammen.
Jeg vet ikke hva jeg skal gi deg.
Jeg gir ikke og ønsker ikke å motta julegaver. Jeg er jøde.
Så du gir ikke noe til noen? Ikke til barna eller meg?
- Ikke engang til Henri? - Nei.
Det har gått fem år. Hvorfor hater Elizabeth deg sånn?
Hva skal jeg si? Jeg forsto ingenting.
Jeg var fæl da jeg var mellom 5 og 17.
Jeg er født sånn.
Noe må du jo ha gjort henne.
En historie med Pauls barnevakt. Jeg var med og passet ungen.
Det ene tok det andre. Man glemmer lett tida.
Jeg endte opp med å knulle jenta. Det var da ikke så ille.
Så hvorfor brøt hun med meg i seks år?
- Du liker ikke Sylvia. - Nei.
- Hvorfor ikke? - Hun tar ifra meg minstegutten min.
- Men du liker meg? - Ja.
- Hvorfor det? - Du tar ham jeg ikke liker.
Jeg har lurt på hvordan sønnen min var i senga.
- Han liker deg godt. - Du kjenner ham. Han er svært ivrig.
Perfekt.
Din var nydelig. Men ser ikke jeg gammel ut i denne?
- Baken min er svær. - Du likner på Angela Basset.
Hvorfor har du ikke spurt henne i løpet av seks år?
Elizabeth snakket med Junon om et brev fra deg.
- Hva for et brev? - Jeg vet ikke.
Men alle tenkte: "Henri har kanskje skrevet til henne."
- Hva da? - Jeg vet ikke. Utilgivelige ting.
Aldri! Noe så dumt.
I forrige uke skrev jeg for å sette henne på plass. Det var første gang.
- Hvilken synd har du diktet opp? - Jeg ville at alle skulle være glade.
- Noen ting er verdifulle. - Selg dem, da.
- Når drar du? - Jeg er ikke velkommen her.
Bortgjemt i tredje etasje hører jeg latteren til Henri.
Mor spiller russisk rulett med livet sitt.
En revolver mot tinningen, og kuler i fire av seks kamre.
Broren min morer seg over at han skal til å drepe moren sin.
Jeg brøt kontakten med Henri for å beskytte meg selv og barnet mitt.
Så ble Paul gal.
Jeg og mannen min tok på oss skylden for det.
Jeg måtte treffe broren min og se ham triumfere -
- for å forstå at han var sykdommen.
Ja?
- Kan jeg hjelpe deg? - Jeg var sammen med en dame her.
- Vet dere hvor hun er? - Hun har gått.
Henri? Er du her?
Jeg visste at du aldri ville tilgi meg bruddet. Det godtok jeg -
- for å skape mer harmoni for sønnen min og mannen min.
En dag måtte jeg gå i begravelsen til foreldrene mine, -
- og der ville ikke du ta meg i hånden.
Jeg trodde det verste ville bli hat stadfestet over en grav.
Men det skulle bli verre.
I dag kan jeg se for meg deg ved mors grav.
Du ler av at du drepte henne, stolt av din tåpelige heroisme.
Du skryter av punksjonen.
Abel vil aldri nekte deg å komme i begravelsen.
Det kommer jeg ikke til å bebreide ham.
Jeg vil ikke klare å slukke sinnet mitt. Jeg må stikke av.
Men du var tyven.
Du vil frarøve meg Junons begravelse.
Du har stjålet hele livet mitt.
I 6 år har dere godtatt det utrolige -
- at det er Elizabeth som dikterer hvordan alt skal være.
Hvordan kunne dere godta noe så grotesk?
Jeg advarte dere og sa at det var usunt for alle!
Dere tenkte: "La henne styre. Hun roer seg." Ikke faen!
Sånt noe roer seg aldri ned!
Dere gjorde henne til familiens overhode.
Og hun gikk fra forstanden. Rydd opp i det!
Var det før eller etter at kona mi døde?
Ville Elizabeth ha meg utstøtt før eller etter at Madeleine døde?
Dere må vite det! Jeg fikk det ikke med meg.
Jeg tenkte: "Sånn er nå engang hun."
Elizabeth betalte gjelden min mot at jeg forsvant.
- Da forsto jeg at hun avskydde meg! - Alt gikk på tverke mellom dere.
- Det er trist å se slikt hat. - Hold deg utenfor, som vanlig.
Ikke jeg! Jeg er en som må gripe inn.
Du? Du virret rundt og var "bekymret".
Imens styrte Elizabeth og Junon alt. Ikke en kjeft brukte hodet!
Abel, Sylvia, Ivan gjorde hva de kunne.
- Nesten alle er idioter. - En dag vil vi forstå.
Jeg tror ikke på sånt sprøyt lenger. Hva mener han?
- Stakkars Henri. - Hvordan kunne jeg være så blind?
Jeg lot meg tråkke på! Jeg var ikke på vakt.
Transplantasjonen blir 1. januar. Henri skal være donor.
- Greit. Skal jeg gi ham beskjed? - Ja takk.
Jeg har handlet.
Jeg var på Printemps med moren din. Hun forsvant.
Ikke særlig pratsom.
Ikke ta imot beinmargen til Henri. Han er farlig.
- Nei, transplantasjoner er farlige. - Du kan ikke avvise Paul.
Da jeg ventet på sykehuset i dag, var jeg livredd.
Han kunne knapt lese i 6. klasse, skammet seg over karakterboka.
Men i dag sa noen at han kunne gjøre nytte for seg.
Gutten din er sårbar. Hold ham utenfor.
Ikke ta transplantasjonen, da. Du har ennå ingen symptomer.
Om to måneder melder leukemien seg. Beina mine blir skjøre som glass.
Jeg fødte Henri. Jeg tar tilbake noe som er mitt.
Din einstøing!
Slutt å drømme. Du har ingen familie.
Da jeg var barn, snakket prestene om nåden.
Henris fortvilelse har skapt ulykke. Jeg har prøvd å være glad.
- Du har vært en god datter. - Jeg har lengtet etter din beundring.
Menn har ikke hatt noen betydning.
Sønnen min har vært en fremmed for meg.
Jeg blir med og hjelper deg.
Jeg trenger ikke hjelp, vennen min. Men kom!
- Takk skal du ha. - For hva da?
Jeg har ennå ikke kjøpt gaver.
Jeg visste ikke hva du likte, så...
Nei, jeg hadde lyst til å takke deg.
Jeg skulle gi beinmarg, og nå gjør du det.
Foreldrene mine vil ikke at jeg skal være donor.
Junon er min mor, så jeg bør gjøre det.
Du ville ha hjulpet moren din, ikke sant?
Nå er det min mor, så du har ingen grunn til å takke meg.
Jeg var ikke redd for at det skulle gjøre vondt.
Du har ikke mislyktes med noe!
- Kom, vi forstyrrer Anatole. - Jeg er 16 år!
Unnskyld, gammel vane...
- Er det moren din? - Nei.
Det er kjæresten til Andrée. Se, der er hun.
Andrée, mammaen min.
- Hvorfor kommer hun? - For å treffe dere.
Rosaimée. Venninnen til oldemoren din.
Ivan, få en klem!
Da faren deres var liten, elsket Rosaimée og Andrée ham!
- Var Ivan gullungen? - Ja, og hun liker å treffe dere.
- God kveld. Jeg heter Spatafora. - Jeg vet det.
Paul.
Hvis du vil lese på senga.
- Takk. - Det er en lommelykt.
Skynd deg, pappa!
Pass dere for rakettene, unger!
Se, pappa!
"Husk de løftene som vi så ofte ga, spillet som vi stadig spilte."
"Både sol og måne kunne sluknet,"
"om din Sweeney en dag forsvant."
- Champagne. - Takk.
Jeg liker å se på barna.
- Se på mannen din. Alltid hengiven. - Ja.
Hva gjør Simon i vinterhagen?
Han vasker.
Hvorfor er han ikke her ute hos oss?
Han har forandret seg med årene.
- Før var han kvikk. - Før hva da?
- Vi trodde dere skulle bli sammen. - Jeg og hvem da?
Simon og du. Før han ga deg til fetteren sin.
Da han var ung, var han veldig morsom.
Ivan var den mest sårbare, og Henri raste mot hele verden.
Simon var den gladeste av dem.
Det var da han ga avkall på deg, at han ble trist.
- Ga avkall på meg? - Se på Ivan! Han løper overalt.
Han får utfoldet seg.
Du ser sunn og frisk ut! Det har du alltid gjort.
Henri ville heller ikke vært bra for deg.
Det var bra, det de tre guttene valgte for deg.
De sa ikke noe om det til meg.
Ivan har peiling!
En øl? En øl?
Tre øl!
Joseph.
Jeg traff alle tre samtidig.
Ivan var sykelig sjenert.
Da han sa at han elsket meg, skalv han av frykt.
Jeg kunne få en mann til å skjelve. Noen syntes jeg var pen!
En mann elsket meg, en litt grå og svært fornuftig jente.
De to andre var herlig kyniske og omsvermet.
Jeg var i sjokk. Det var deilig.
Henri prøvde å ligge med meg, som med alle jenter.
Jeg trodde Simon var uinteressert.
Han hadde sjarm, kunne velge og vrake.
Ivan var syk. Jeg kunne redde livet hans.
Da jeg giftet meg med ham, gjorde jeg ham til mann.
I kveld sa Rosaimée at du ga avkall på meg.
- Hva sa hun? - Når skjedde det?
Hva snakker du om?
Rosaimée sa at dere tre hadde tatt en avgjørelse. Hvor og når?
- Skjedde det her? - I påskeferien i 1991.
I garderoben på samfunnshuset. Du var i festsalen.
- Jeg husker det. Vet Ivan om det? - Dette er gamle greier.
Var Ivan der? Eller bestemte Henri og du bak ryggen på ham?
Nei, Ivan var der.
Hva sa dere?
Henri og jeg snakket om deg. Vi skulle kjekke oss.
Ivan var stille, smilte.
Så sa han: "Får jeg henne ikke, går jeg dukken."
Hva svarte du?
Jeg husker ikke.
- Hun er bra for deg. - Nei, ordrett!
- "Ta henne. Jeg gir henne til deg." - Jeg er ingen kamel eller geit!
Jeg ga deg ikke bort. Jeg var 27 år, en overflatisk idiot.
- Elsket du meg? - Ja.
- Elsker du meg? - Ja.
Drittsekk! Du later som du ikke avgjorde noe.
- Men du tok valget jeg skulle tatt! - Ivan elsket deg grenseløst.
Nei, du gjorde det.
Du overtok spillet og jukset! Nå finner jeg aldri ut av livet mitt.
Jeg fikk ikke velge Ivan.
- Henri var med. - Det er noe annet.
Du er glad i meg. Henri ville bare ligge med meg og gjorde det.
I ti år har du ikke hatt noe liv. En stakkar i atelieret. Taus, trist.
Hjemme hos oss eller her smugkikker du på meg.
Du klamrer deg til Vuillard-familien for ikke å gå under.
Du har aldri kommet over at vi to ikke er sammen.
GJENFERDET
Amar!
Da du ble født, tenkte jeg at med deg kunne jeg reddet Joseph -
- om du ikke hadde kommet for sent.
Søsteren din som er sunnheten selv, og du som aldri vil vite hvem du er.
Takk. Kom.
Legg snø her.
- Joseph liknet på faren sin? - Litt.
Er det han som sitter bakerst der?
Hva skal jeg si? Fra han ble født, gikk hele livet hans med til å dø.
Ikke da han var 4. Det var rørende. Han løp rundt.
Og vi fikk vite om kreften. Først var han symptomfri.
Så var han på sykehuset med faren sin.
Det var særlig Abel som ble kjent med ham.
Jeg hadde fått to barn. Ei jente som pludret i armene mine.
Gutten som lå under et plasttelt på et sterilt rom i Paris.
Og jeg ventet mitt tredje barn.
Nei, Joseph var svært "abstrakt".
Dette er graven til Andrée, moren min.
- Skal du begraves hos Joseph? - Nei, jeg skal ligge der borte.
Men sønnen din døde da i februar.
Ja, men jeg liker ikke årsdager.
På julaften har jeg kirkegården for meg selv.
"Stadig blir jeg beseiret,"
"enda jeg ble født til seier."
I 30 år har vi ikke visst hvem som ga Joseph leukemi.
Det var kona mi.
- Jeg har faktisk holdt ut i to dager! - Ja, du er en helgen.
- Nei da. - Paul...
- Drar du, Faunia? - Ja, stille og rolig.
Vi ses snart.
Vel hjem, da.
- Har du en penn? - Nei.
Henri, en penn!
Faunia!
Kom, da!
Faunia er ikke så glad i kristne og vil slett ikke feire jul.
Hun skal til Paris, til en ikke-feiring med familien.
Pasta og kylling. Ingen gaver, ingen musikk. Alle leser avisen.
Hils Isaac fra meg.
Hva skal dere nå? Drikke menneskeblod?
Vi spiser et spedbarn eller lar oss korsfeste i hagen.
- Så jeg går ikke glipp av noe? - Nei, ikke stort.
Hvis du er utro, dreper jeg deg!
Vennen min.
Julen ble ikke vellykket. Jeg liker ikke å være en dårlig vert.
- Jeg liker hjemmet deres. - Det er også ditt hjem.
- Hva er det jeg sier? - At jeg er vertinne. Så fint!
- God dag. - Og du håndhilser!
Billetten. Hvem skal jeg betale til?
Jeg skal ikke betale. Jeg er jo med i forestillingen.
- Ivan, se her! - Claude.
Du gikk ned på kjøkkenet i natt. Sover du godt?
Jeg sover så lett etter hvert.
Jeg hadde glemt å ta med meg vann.
- Bruker jeg for mye eau de Cologne? - Nei.
- Har jeg for mye sminke på? - Det er perfekt. Kan du replikkene?
Jeg tror det blir svært improvisert.
- Jeg er klar. - Jeg er klar.
- Er det noen her? - Opptatt!
- Hvor skal du? - Jeg skal pakke inn gaver.
- Forestillingen begynner snart. - Ingen gave til Paul!
- Og ikke snakk til ham. - Hvorfor ikke?
Er jeg ikke en ganske morsom onkel?
- Du kan lure de andre, men ikke meg. - Jøss, nå tenker du visst.
Her kommer vi!
- Mamma! Mamma! - Jeg skynder meg.
- Så fin du er. - En gammel padde.
Det lukter Italia av deg. Gå inn, da.
- Her! Ved siden av juletreet. - Du kom i grevens tid!
- Vet ikke Elizabeth om det? - Nei.
Du prøver å huske alt det gale jeg har gjort, -
- og du har glemt det! Det er det som plager deg.
Det er bare jeg som vet om syndene mine.
Men du tør ikke å spørre meg.
Er blodet mitt forgiftet? Det er som Pauls.
Du kan ikke hjelpe mor. Jeg kan det. Paul kan, men det tør du ikke.
Ikke bland inn Paul!
Tenk at jeg har ombestemt meg!
Beinmargen min er ikke gratis.
Det skal være din tur til å få beskjed om å forsvinne.
Jeg vil høre på når Abel sier det. Ingen brydde seg om meg.
Nå er det din tur! For det er jeg som har beinmargen.
Hvis ikke trekker jeg meg, og gærningen Paul må stille opp.
Si det til Junon!
Et julestykke skrevet av Basile og Baptiste Vuillard.
Musikk ved Ivan og Abel Vuillard.
Det var en gang en bror og en søster.
Prinsen het Zorro. En dag sa søstera hans:
Du må forlate slottet! Du stjal fra bøndene. De sulter!
Å, hva har du gjort, onde ridder?
Det er for grusomt å si. Ørene deres ville blø!
Da skal vi torturere deg!
- Tilstå! - Nåde!
Du vant! Jeg satt inne i to måneder, men er ikke sint.
Fengsel er undervurdert. Utmerket mat.
Jeg leste, fikk fiksa tennene, kuttet ut dop, traff flotte karer.
To måneder. Du slapp billig unna.
Jeg tilstår! Jeg har ligget med ei geit.
- Han har ligget med ei geit! - Ditt uhyre! Hele familien gråter.
Det gir jeg faen i!
- Herre konge, hva har du bestemt? - Jeg mener at man må kunne tilgi ham.
Ja vel, min fyrste!
Hit med armen din, Zorro!
De skar av prinsens arm. Han ble snill til sine dagers ende.
Nå er det gavene!
- Basile. Baptiste. - Til deg, Sylvia.
Jeg har gitt konvolutter til kona di.
Far. Til deg og kona di. Det er penger.
Det er til familien din.
Takk for alt, Simon. Dette er til deg.
En gave til onkelen din.
Vær så god. Det er fra mor.
Så snilt.
Henri.
Stakkaren.
- Vil du ha noe å drikke? - Nei takk.
Henri brøt den velsignede stillheten.
Inntil da hadde han bare sett hysterisk ut.
Henri hevet glasset sitt for å utbringe en skål.
Hertugen av Orléans sa følgende til generalstaben sin i Spania.
Uten å nevne navn siktet han til Mme. de Maintenon -
- og Mme. des Ursins, hans uforsonlige og gale fiender.
"Mine herrer, skål for helsen til kaptein-fitta og løytnant-fitta."
Kapteinen var Junon og løytnanten Elizabeth.
Henri satte seg igjen og sa ikke noe mer.
Saint-Simon.
Hvorfor ler du?
Gjør du narr av ham?
Godt å være kvitt ham. Henri var slitsom i kveld.
Rolig. Vær forsiktig!
Skru på lyset.
Vent!
- Se her! - Hva er det?
Medisinen til Paul, barnebarnet ditt.
Han kommer til å sove som en unge til kl. 12 i morgen.
Hva driver du med?
Hvorfor bruker du ikke trappa?
- Hvor kommer du fra? - Og du? Hvor skal du?
- Jeg skal på midnattsmessen. - Jeg blir med.
Klokka er snart tolv! Paul, blir du med på messen?
Ja, han er for stor til å sitte og glane på tv.
Hvem blir med?
- Ja vel. - På med yttertøy!
- Bastien. Benjamin. - Jeg heter Baptiste!
- Jeg har sagt det før. - Ha det.
- Ha det. Når kommer Jesus? - Jeg vet ikke. Kanskje klokka tolv.
Trygge på din kjærlighet og styrket av vår tro ber vi til deg, Herre.
I Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn.
- Gå og legg dere, gutter. - Vi venter på Jesus.
- Jesus har aldri levd. - Men vi venter. Vi vil se ham!
- Folket som vandrer i mørket... - Dette elsker jeg!
Over dem som bor i dødsskyggens land, stråler lyset fram.
Et barn er oss født, en sønn er oss gitt.
Herredømmet er lagt på hans skulder.
Han kalles Underfull rådgiver, Veldig Gud, Evig far, Fredsfyrste.
Seks dager etter tar Joseph med sønnen for å bli omskåret.
1. januar er dagen da arvesynden oppheves.
- Du ba i kirken i stad. - Ja, litt.
- Det har fortsatt å snø. - Ja.
Vi har hatt en nydelig tur!
- Er ikke Simon sammen med dere? - Nei.
Han gikk for å treffe dere, sa han.
- Vi får lete etter ham på byen. - Simon har forsvunnet!
- Hvor skal dere? - De skal lete på barene etter Simon.
- Kommer du, Paul? - Hvorfor skal dere lete?
- Simon må ikke drikke. - Han havner i slagsmål.
Her. Ta nøklene mine.
Vær forsiktige!
Vil du ha noe å drikke?
- Jeg tror du har drukket nok. - Det er min sak.
Det samme som ham.
- Du blir dårlig. - Da er det din skyld.
En til.
Samme her.
Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg er litt redd.
- Hva gjorde du? - Når da?
- Da du mistet meg? - Hva jeg har gjort alle disse årene?
Jeg har prøvd å tilhøre samme verden som deg.
Du var ikke til å holde ut da du var ung.
Du var plagsom.
- Ikke gjør dette mot meg. - Jo.
Jo visst!
Nei da.
Jeg angrer ikke på at jeg har levd alene.
Godt at du er sammen med Ivan!
Men hvordan kunne dere være fornøyd med så lite?
- Jeg tenkte: De er heldige, men... - Ti stille. La oss gå.
Livet mitt er et fengsel.
Det jeg gjør alene, har ingen særlig verdi.
Det er dumt, men det jeg gjør, får mening gjennom deg.
Uten deg blir meningen borte. Før jeg traff deg, var alt bare søl.
Jeg lever for deg. Jeg står opp og kler på meg for deg.
Men jeg maler for min egen skyld.
- Jeg kan fortsette. - Fortsette med hva?
Å skjelve når du kommer inn i et rom.
Å bli avvist av deg.
Tingene mister sin mening.
- Jeg setter meg bak. - Vent, da.
I begynnelsen merket jeg at noe ikke stemte.
Jeg forsto ikke hva det var.
Så tenkte jeg ikke mer på det. Nå elsker jeg Ivan.
En stund tok kjærligheten slutt. Så kom den tilbake. Vent! Se her!
Fortsatt like kjekk.
- Jeg er den stygge typen din. - Du er ikke elskeren min. Ikke ennå.
Jeg har ikke tenkt å ligge med deg i en bil.
Feiging.
- Å, så du har funnet Simon for oss? - Ja.
- Har alle lagt seg? - Klokka er fire.
- Skal jeg hjelpe deg? - Nei, jeg rydder helst alene.
Ha det, Abel. Vi ses i morgen.
- Hvor har de to tenkt å sove, tro? - Det har ikke vi noe med.
- Du var lenge sammen med modellen. - I to år. Var du sjalu?
Nei, jeg var flottere enn henne. Men elsket du henne?
Hun var stor! Jeg kjedet meg. Men jeg trengte ei jente.
Hun trengte en beskytter, penger... Det var trist.
GLEDER
- Baptiste, det snør. Kom og se! - Det snør!
Pappa! Pappa! Pappa!
Pappa, det snør! Det snør ute.
- Snør det? - Jeg er sulten. Hvor er mamma?
Hun kom hjem veldig sent og ville ikke vekke oss.
- Hvor er hun? - Kom hit!
Ja, hun er sikkert på rommet til onkel.
- Skal vi tre lage frokost? - Ja.
Jeg skal lage teen!
Vent! Vent på meg, Baptiste.
- God morgen. - Guttene mine!
Mamma!
Jeg lagde teen helt alene!
- Kaffe med to sukkerbiter til Simon. - Så snilt!
- Går det bra? - Ja. Vi har vekket pappa.
- Ute snør det. - Er det sant?
- Hva er det der for noe? - Vekter.
Det er pussig at vi to har et identisk gen.
Du er nevøen min. Det skulle tyde på at jeg faktisk er sønn av Junon.
- Trodde du at du ikke var det? - Vi er ikke særlig glad i hverandre.
Jeg foretrakk å se for meg at Abel lå med andre kvinner.
At jeg var født ved keisersnitt.
Eller at jeg var prøverørsbarn. Det er ganske forvirrende.
Men det virker altså som jeg kom ut av bestemoren din.
Ble du redd da far julte deg opp?
Slåsskamper er enkle. Jeg er en svekling og vet at jeg taper.
- Har du opplevd rare ting med speil? - Som for eksempel?
- Speilbildet mitt plager meg. - Hva ser du, da?
Bak meg gikk en svart hund forbi. Bare bildet av en hund.
Den andre gangen stirret speilbildet på meg med ondt blikk.
- Tar du medisinene dine? - Det har bare skjedd to ganger.
Litt dumt om det skulle skje igjen.
Nå forstår jeg hvorfor du ikke har det bra.
Du tror det skyldes myelodysplasien. Nei! Moren din unnfanget deg i sorg.
Det er Elisabeth som er melankolsk. Hun kjeder seg.
Du er kurert, Paul. Vær lykkelig!
- Hva tenker du på? - Ingenting.
Husker du hva du sa den første kvelden? På denne parkeringsplassen.
Ja. Jeg sa: Hvis du vil gå ut sammen med meg...
... by meg opp til dans, din tufs.
Og det gjorde du.
Gjør noe, da! Du sitter bare der. Jeg klarer ikke å jobbe.
Jeg surrer med tallene.
Ta en bok og les! Hvilken som helst bok.
- Jeg klarer det ikke. - Jo da! Det er en mitsva.
Du snakker som Henri.
Hvorfor driver du med fargeriet? Hvorfor har du ikke funnet noe bedre?
Å farge stoffer er da bra.
Hvorfor er jeg bestandig trist?
Er det normalt?
Som barn var jeg ikke bestandig trist.
Det er et viktig spørsmål. Hva har jeg mistet?
Broren din.
Pappa...
Hør på dette.
"Vi, som er kunnskapssøkende,"-
- "vi er ukjente for oss selv."
"Det har sin gode grunn: Vi har aldri søkt oss selv."
"Hvordan skulle vi kunne finne oss selv en dag?"
"Vår skatt er der hvor vi finner kunnskapens bikuber."
"Som åndens fødte og evige honningsamlere"-
- "har vi hjerte bare for ett: å bringe noe hjem."
"Når det gjelder livet for øvrig, de såkalte opplevelser, "-
- "hvem av oss tar det på alvor?
"Hvem har tid til det?"
"Et menneske hensunket i seg selv"-
- "hører middagsklokkens tolv slag, våkner brått og spør:"
"Hvilken tid slo klokken?"
"Slik hender det at vi i etterkant forbløffet spør:"
"Hva er det vi egentlig har opplevd?"
"Og i etterkant, "-
- "som jeg allerede har sagt,"-
- "prøver vi å telle alle tolv klokkeslag"-
- "fra våre opplevelser, vårt liv, vår tilværelse."
"Vi kommer ikke til riktig resultat."
"Vi må forbli fremmede for oss selv. Vi forstår ikke oss selv."
"Når det gjelder oss selv, er vi ikke kunnskapssøkende."
Du kjenner meg ikke.
Jeg er ikke sånn.
Nei!
OM KVELDEN, AVSKJED
Takk for det med Paul.
Sylvia!
Hvorfor skal Paul bli her?
Sylvia!
Jeg diktet opp Ivan mens jeg levde med ham.
Deg skal jeg dikte opp mens vi er fra hverandre.
- Sylvia. Å, der er du. - Hvorfor skal Paul bli her?
Simon og du skal hjelpe Abel på fabrikken.
Ynkverdige Henri.
- Hvorfor kalte du meg det? - Jeg vet ikke. Du klagde støtt.
Du hadde vondt i magen. Ynkverdige Henri.
JOSEPH VUILLARD Død 3. februar 1968, 6 år gammel
Hei.
- Drømte du? - Om moren min.
Du får ikke bli med. Henri kjører meg dit.
Hørte du det? Ta deg av jobben din.
- Vil du ha fyr? - Takk.
Du burde ikke drikke nå.
Det er full narkose.
- Gjør det vondt? - Ja.
Jeg går inn.
Sånn.
Det er bra, gutten min. Hysj, ikke si noe!
Greit. Han sover som en stein.
Beinlaget er virkelig tungt å komme gjennom.
Jeg har vridd lenge.
God dag.
Jeg er sykepleier. Her er medisinen din.
- Hva er det? - En immunsuppressor.
Klærne dine. Skal jeg legge dem i skapet for deg?
- Nei. - Jeg legger dem her på senga.
Da ses vi snart.
Morn, doktor. Ryggmarg til Mme. Vuillard.
Kan du åpne? Da tar jeg den.
Skriv under her.
- Takk. Cellenivået er 165. - Takk.
God dag.
Det har kommet. Her.
Og du er madame Junon Vuillard?
- Ja. - Bra.
Skal vi sette i gang, da?
Takk.
Det er mye.
Da går vi.
- Ring hvis det er noe. - Greit.
Jeg ser inn til deg om en stund.
- Monsieur Vuillard. - Hva?
Du har nettopp våknet. Det gikk bra.
- Hva gjorde dere med ryggmargen min? - Vi filtrerte den. Har du smerter?
Bli liggende! Du skal få mer Temgesic.
- Hjelp meg, vesla! Den der! - Ja vel. Her!
Og klærne mine!
Hvilket rom?
Maske og hette. Det er i steril sektor.
Takk.
Morn, madame Vuillard. Her er sønnen din.
Går det bra? Du kan sette deg her.
- Takk. - Da skal dere få være i fred.
- Forstyrrer jeg? - Se, kroppen min tåler deg ikke.
Jeg avviser allerede alt som kom fra deg.
- Jeg håper ikke det gjør vondt. - Nei.
Det er bra.
Det føles som jeg har fått juling.
- På grunn av punksjonen? - Se her! Og her!
Det gjør jævlig vondt!
De har rappet sakene våre.
- Er du med? - Krone!
Vent!
Kom igjen!
Kom igjen, da!
Jeg våknet tidlig. Hundre minner trengte seg på.
Brystkassen til Claude da han var 20 og så ut som han var 16.
Paul 6 år gammel, forkledd med to fjær.
Han hvisker: "Jeg er Pegasus."
Far, brødrene mine og Simon som leker i hagen.
Junon blir frisk. Transplantasjonen vil virke.
Jeg er ikke redd for døden.
Nå bor jeg i den verdenen sønnen min har diktet.
"Har vi skygger krenket dere, tenk som så:"
"Dere bare sov."
"Og alt blir reparert."